En stor tak til det amerikanske marinekorps
samt til hæren, flåden og kystbevogtningen,
hvis assistance og medvirken
gjorde denne film mulig.
Et nyt kapitel i amerikansk historie
af en korrespondent, der blev landsat på Guadalcanal
med første detachement af det amerikanske marinekorps.
I dag, søndag den 26. juli 1942,
er en fredelig, doven hviledag på troppetransporten
her et sted i Stillehavet.
Og her er dejligt - i det smukke, blændende solskin på bagbordsdækket
med det blå hav at beskue og den klare lyd af en god salme.
Hvor fader Donnelly, fra Notre Dame 1917, amerikansk football-spiller i to år,
nu blot feltpræst Donnelly, har andet vagtskifte.
Du, Sammy, din stemme erjo fin.
Ja da. Min far var forsanger i synagogen.
Vi er på signalbroen, hvor oberst Grayson og hans besætning slapper af,
som var de hjemme i haven på en almindelig søndag morgen.
Det kan man kalde at drage i krig med stil.
Bare vi havde nogle tegneserier.
Så kunne vi se, om Mandy Yokum kom af med termitterne i roemarken.
Men det bedste tidsfordriv er som sædvanlig at sludre om løst og fast.
Udveksle sladder.
Jeg gad godt være derhjemme og sejle rundt i Chesapeake Bay.
Varjeg hjemme, ville jeg ikke være på en båd.
Varjeg hjemme i Laredo, ville jeg besøge Conchita.
- Eller måske Lolita. - Bestem dig nu.
Okay, så siger vi Conchita.
Og Lolita.
Baseball er sagen for mig. At se Brooklyn Dodgers give klaps.
Eller få dem.
- De ligger øverst i ligaen. - Sikkert. I dén liga.
Skal vi vædde om, om Yankees slår os i mesterskabet?
Dodgers er ikke engang med endnu. Hvad nytter penge der, hvor vi skal hen?
- Hvordan ved du, hvor vi skal hen? - Slap af!
Jeg er også ligeglad med, om jeg aldrig ser penge igen.
I fjolser forstår vel, atjeg taler om Matador-penge.
Hov, er du ikke krigskorrespondent?
- Det stemmer. - Skriv om mig i avisen.
I tegneserierne.
- Fint. Hvad hedder du? - Johnny Anderson.
Kald ham Chicken. Han har knap fået halefjer.
Det er der sikkert en, der vil blive glad for.
Du ved godt, du ikke må rende med damer for din mor.
Slap nu af.
Jeg har ham.
Alle svabrere til mopperne.
Der skal svabres fra for til agter.
Det er også rart at slappe af i den stille tropenat
med bølgernes skvulpen som en blid, tyst obligat til vores sang.
Det er nogle gode mænd.
De er ikke værst.
Er der nyt om, hvor vi skal hen?
Selv obersten ved det ikke.
Så jeg siger: "Tænker vi mon det samme?"
Hun kaster mig et af de der blikke og siger: "Ja."
Den falder til jorden hver gang.
- Skriver du til din pige? - Hvorfor ikke?
- Hun er lækker, hvad? - Ja, hun er en rigtig sild.
- Og hun modsiger mig aldrig. - Gør hun ikke?
Sådan en kæreste harjeg også haft.
Men det havde mange andre fyre også.
- Godnat, Chicken. - Godnat, Taxi.
Kære mor, jeg ved ikke, hvornårjeg ser...
Okay, gutter.
Kom så. Ikke alt det fjolleri. Til køjs med jer.
Lyset slukkes om et minut.
Hej, sergent. Ved du noget om, hvad vi skal?
Det sædvanlige - på øvelse. Men det har I ikke fra mig.
Landsætninger, fra borde og tilbage - jeg er ved at være træt af det.
At dømme efter Onslow Beach kunne I trænge til lidt øvelse.
En af dagene er det ikke øvelse længere.
- Hej, Tex. - Ja.
- Det var varmt, hvad? - Ja.
Varmere end en kvægtransport i august.
- Synes du, det er varmt, hvad? - Ja.
Hvad siger du til et dejligt, stort krus iskoldt øl?
ØI. Den typiske drik for tøsedrenge.
Sidstjeg var i Brooklyn, var det en nat som den her.
Vi drak cocktails.
Hun kom med dem, jeg tog én slurk, og sikke et smæk det gav.
- Ved du, hvad hun gjorde? - Hvad?
Hun gik med dem igen og kom et skvat gin mere i.
- Sikke en sød, gammel dame. - Ja.
- Godnat, Taxi. - Godnat.
Ja, det har været en stille hviledag næsten overalt om bord.
Til trods for, at vi i morgen eller overmorgen ved, hvor vi skal hen.
Hvor vi kan blive såret eller dræbt på en japansk strand et sted.
- Hvad sker der? - Det ved jeg ikke.
- Hvor kommer de fra? - Se dem engang.
- Sikke en indsatsstyrke. Hvor mange er der? - Måske 1000.
- Vi skal forestille at være på øvelse. - Det ligner nu den ægte vare.
Hvor er Jordan? Han ved det.
Hvor er de?
Pepsi-Cola. Illuscious.
- Sikke en samling. - Hvis bare vi vidste, hvor vi skal hen.
Det ser ud til, vi skal i aktion, oberst.
Det er opmuntrende at vide, at vi skrider ind med al den ildkraft bag os.
- Hvad er det? - FCPL.
De har en civilperson med.
Goddag, mr Weatherby. Jeg er oberst Grayson.
- Ordrer, sir. - Nu finder vi måske ud af noget.
- Tokyo? - Det kan tænkes.
Vi skal angribe japanske fæstninger
på Guadalcanal og Tulagi i Solomon-øgruppen.
Guadalcanal?
Søværnet og kystbevogtningen landsætter os.
Når vi er landsat, er målet en lufthavn, som fjenden næsten har færdiggjort.
Mr Weatherby, der har ledet en kopraplantage på øerne,
kan fortælle jer om nogle af de vanskeligheder, I kan tænkes at støde på.
Her er et detaljeret kort over Guadalcanal.
Efter at have krydset stranden skal I forcere en græsmark, hvor græsset
er næsten to meter højt, så det er let forjapserne at gemme sig.
"Hovedkvarteret, 5. regiment, 1. marinedivision, flåden, 26. juli 1942."
"Fra oberst Wallace E Grayson, USMC, til hele denne kommando."
"Emne: Denne styrkes mission."
"Det forestående angreb er første offensiv med amerikanske landtropper."
- "Marinen indleder angrebet..." - Det er der intet nyt i!
"...der bliver forløberen til efterfølgende offensiver,"
"der vil ende med sejr for os."
Det eneste, vi skal gøre for at bevise det, er at blive beskudt.
- "Vi har arbejdet hårdt for angrebet..." - Og det siger han!
"...og jeg nærer stor tillid til vores evne til at påtvinge fjenden vores vilje."
- Lige mine ord. - "Vi står over for en stærk fjende."
"Men ikke stærk nok til at overvinde os, for vi er marinen."
- Nu lyder det af noget. - "Vi har hver vores opgave."
"Lad os hver især gøre vores bedste og lidt til."
"Lykke til, og Gud velsigne jer. Gud står bag de brave og modige."
Wallace E Grayson.
- Udmærket, Hook. - Tak, broder Potts.
Havde jeg bare gået på gymnasiet... Hvad er det?
"Anneks E til ordre nr. 3, stk. D."
"Begravelse."
"Grave skal markeres på passende vis. Alle omkomne skal bære identifikation."
De fleste afjer ved intet om junglekrigsførelse, men det gørjapanerne!
Så her er et godt råd: hold kaje.
Ikke noget med at råbe og skrige.
Vi kan slå dem i "stilleleg", hvis vi vil, men I ved, hvordan marinen er.
En klovn råber: " Hej, fister. Er det ikke C-kompagniet derovre?"
Det er ikke sjovt, så hold op med at le.
Hvis nogen afjer render over for at se, om C-kompagniet er der,
hvad de skal have at spise, kan det blive jeres sidste gerning.
Ærede patron, indgyd ærefuld død til ærefuld japaner.
Hold altid udkig efter snigskytter.
Ser I en klase bananer i en kokospalme, plaffer I den ned. Det er let nok, ikke?
Vent lidt. Det er vist ikke standardudstyr.
Nej, det er Flatbush-udstyr.
Hvis japanerne er glade for at dø for kejseren, skal jeg gerne gøre dem glade.
Vil du indtage øen på egen hånd?
Det ville ikke overraske ret mange hjemme i Brooklyn.
Lige en ting til. Pas på minefælder.
Ikke noget med at samle ting op, som japanerne har efterladt.
Hvad, hvis man har lovet kæresten en souvenir?
Glem det. Der er stor sandsynlighed for, at det eksploderer mellem hænderne på dig.
Ser I en lækker pistol med perlemorsskæfte, så lad den ligge.
- Den smukkeste perle i verden? - Goddag, fader.
- Hvor mange japanere er der på øen? - Flere tusind.
- Indfødte? - Cirka 16.000.
- Kannibaler? - Nej, jeg tror, de er vegetarer.
Men de har selvfølgelig aldrig smagt ægte marinesoldat.
Bare rolig. Måske landsættes vi på fredag.
- Det varer vist ikke længe nu. - Det ser sådan ud.
- I morgen tidlig, hvad? - Måske.
Hej, Taxi, hvad er klokken derhjemme nu?
- Hvor stor er tidsforskellen? - 19 timer til San Francisco.
Og tre mere hjem. Men jeg kan aldrig huske hvad vej.
Det problem harjeg også. Jeg ved aldrig, om det er i går eller i morgen.
- Gider du lige holde ham? - Ja.
- Tag det roligt. Vi ses senere. - Ja, hej med dig.
- Er du ved at miste håret? - Det ser vist sådan ud.
- Mon Edith vil kunne lide det? - Nej.
Har du brug for hårmidler, harjeg masser. En afskedsgave.
Hvad tror du, at familien laver nu?
Jeg håber, de sover.
Ret anderledes fra, dajeg sad i dine timer
og lyttede til dig undervise i verdensfilosofi.
Jeg ved snart ikke. Filosofi kan være nyttig nu til dags.
Jim. Hvordan har du det?
Er du bange?
Det erjeg vel.
Jeg prøver at se det som etjob. Som en stor ordre, når det er svært at sælge noget.
Sjovt, at vi to skulle ende her. De to første landsatte kompagnier.
- 3:1 på, at vi bliver landsat først. - Tre kokosnødder mod to på, at vi gør.
Godt.
Sjovt, at der ingen ubådsangreb har været. De må da have set os.
Ja, det er ret underligt.
Det er vel ikke en fælde?
Forresten er vi der vel i morgen tidlig.
Jeg har hørt, at vi angriber kl. 6.20.
Cirka. Jeg tror, landsætningen bliver omtrent kl. 8.30.
- Det er bedst ikke at gå ind med første bølge. - Hvorfor det?
Det erjo der, der er størst brug for mig.
Jeg må hellere smutte nedenunder og se, om nogen er ved at være nervøse.
Og nu er dagen endelig opranden: Fredag den 7. august 1942.
Dagen, vi har trænet så længe til. Landsætningsdagen.
Der er ingen munterhed og sang, som fyldte luften de sidste par dage.
Alles nerver er på højkant.
Måske er det, fordi det, der sker, virker så drømmeagtigt.
Hist og her væder en mand læberne. Det er lidt sværere at trække vejret.
Venter, med øjnene på stilke.
Feltkikkerterne er rettet mod den høje masse på den anden side af havet.
Mod Guadalcanal.
Der er den.
Vi må næsten være forbi deres batterier.
- Det er enten en fælde, eller de er dumme. - Går det godt, bliver det en god historie.
Lad os glemme den anden mulighed. Det skal bare gå godt.
- Så går det vist løs, hvad? - Ja.
Løsn hageremmene og patronbælterne.
Det er ingen øvelse. Hver patron tæller.
Bare rolig, det ved jeg godt.
- Så er det vist nu. - Ja.
- Hvad giver de dig? - Bare noget, til feltkøkkenerne er oppe.
Kiks, sukker, pulverkaffe, kød- og grøntsagsstuvning.
Det lyder næsten som Thanksgiving, hvad?
Thanksgiving.
Jeg er ked af, vi ikke skal med samme båd.
Det nytter ikke at sætte alt på en hest.
Sjovt, hvordan vi kan stå her og forberede en fjendtlig landsætning
og opføre os, som om det var det mest normale i verden.
Ja, det er ret sært.
Ved du hvad? Det er tider som nu, atjeg ville ønske, jeg var i Brooklyn.
Køre rundt i min taxi og bare følge Brooklyn Dodgers.
Når Yankeerne møder dem igen, banker de dem sønder og sammen.
Det bliver over mit lig.
Hvad er det, jeg siger?
- Held og lykke. - I lige måde.
Hej, se. Vores fly.
Dukjer ned under lønningen.
Det burde gøre kål på maskingeværposter og -installationer.
Dukjer.
Hold øje med alle træerne.
- Hvad sker der? - Jeg troede, jeg så en japaner i træet.
Du er lærenem. Det er bedre at spilde ammunition end at tage chancer.
Jeg er dødtræt efter den ilddåb af en landsætning.
- Bare rolig. Vi hører snart fra dem. - Så langt, så godt.
Bare det ikke er en fælde.
Nu kommer anden bølge.
Kaptajn Davis.
- Kaptajn Davis. - Javel, sir.
- Er der spor af fjenden? - Jeg tror, de gemmer sig i bakkerne.
Fremad, men vær forsigtig.
- Hvad med de kokosnødder, du skylder mig? - Det var da tæt løb.
- Rykker I frem? - Nej.
Oberst Grayson vil have mig i landsbyen, til militærpolitiet kommer.
- De må have taget benene på nakken. - Ja.
Sikke et spild.
- Hook, der er nogen derinde. - Hvor?
Pas på.
For Guds...
Giv mig en cigaret.
- Hvornår er du begyndt at ryge? - Jeg begynder lige nu.
Kom så.
Pas på gennem døren. Sådan, ja.
- Hvad skal du med den? - Sove i den, håberjeg.
Lige, hvad jeg mangler til en lørdag aften.
- Hvad mon japanerne bruger det til? - Aner det ikke.
Jeg har en kasse japansk øl.
Hej, Bowman.
Kaviar. Jeg troede, japserne levede af fiskehoveder og ris.
Ja. Det er ikke lige den primitive diæt, de rygtedes at leve af.
- Det smager også godt. - Hvis det da ikke er forgiftet.
Sig til, hvis du ikke får det dårligt.
Af banen.
- Af banen. - Hvor har du cyklen fra?
- Hej, hvor har du den fra? - Der er masser af andre.
Der er nok 200 japanske lastbiler. Og et utal af radioer og våben.
Vi tog dem virkelig med bukserne nede.
Det kan man vist godt sige.
Men at dømme efter rapporten fra Tulagi er det ikke det samme for dem derovre.
Hvor er min hjelm?
Hej, Hook. Så er det nu.
- Det er bare tre aber i snor. - Ret små, hvad?
Grimme, hvad?
Hej, Snehvide, hvor er de andre syv små dværge?
Hart, Schaffner & Marx.
Vi fandt dem under en busk. Vi troede, det var en fælde og sprang på dem.
Et par stykker slap væk.
- Er det aberne, vi slås imod? - Nej, det er arbejdere.
Vi kan ikke forstå meget af det, de siger.
De peger mod bakkerne. Jeg tror, resten af dem er derovre.
- Beder de? - De tror, vi vil skyde dem.
Samarit!
Få dem lappet sammen.
Vi har ingen avokadoer.
Lad os komme videre. Overlad fangerne til militærpolitiet.
Der er lufthavnen.
De har vist forladt den, så vi rykker ind.
Potts, Anderson.
Flaget tilhørte løjtnant Snall. Han bar det hele vejen gennem Kina.
Han fik et hjerteanfald.
Han ville se flaget vaje over erobret territorium.
- Hejs det. - Javel, sir.
Måske skulle vi have ventet. Lade japanerne gøre den færdig.
Japanerne. Jeg tør vædde på, de alle sammen er forduftet.
Dukjer.
Hvor er min hjelm?
Samarit!
- Er han død? - Ja, han er død.
Må Gud være hans sjæl nådig.
Ja, han er død. Og nu ved vi, at ikke alle fjenderne er stukket af.
At der lurer mænd i junglen omkring os.
Stille, farlige og bevæbnede.
Hvor mange? Hvor gemmer de sig? Hvor farlige er de?
Det ved ingen.
Vi må vente og holde udkig i regnen.
Hver mand sidder i egne tanker, tryllebundet af den usynlige fare.
Og det fortsætter om natten til lyden af regnen mod palmerne
og den fjerne torden af flådens kanoner.
Vi ved, at taber vores styrker, vil fjenden gå i land før daggry,
og vi må kæmpe for livet.
Pludselig kender de fleste af os den rædsomme følelse af ynkelig afmagt.
Vi ved et øjeblik, at vi blot er små partikler fanget i krigens malstrøm.
Frygten, magten og storslåetheden ved menneskeskabt torden understreger det.
Således står vi - våde, elendige og søvnløse -
underlagt store styrker langt stærkere end noget menneske,
over for besættelsens første nat.
- Flåden sover heller ikke meget. - Ikke efter kanonilden at dømme.
- Tror du, de bombarderer os? - Måske.
Hjælp!
En japaner. Han fik mig.
- Hvad er det? - En japaner.
Jeg sover der. En japaner med en kniv sprang ned fra et træ.
Ja selveste premierministeren.
Okay, slap af. Væk med jer.
Jeg sværger på, jeg kunne mærke hans japanske overbid.
Her er din første japanske krigsfange.
Hvem der?
Japanske snigskytter?
Hvad er der los derude?
Jeg troede, det var en japaner.
Hold op med at skyde mod hver eneste skygge. Mændene prøver at sove.
- Næste gang bruger du din bajonet. - Javel, sir.
Lige i ryggen på ham.
Gemmer sig i træerne som aber.
Hvorfor kommer de ikke frit frem og slås?
Værsgo, fader.
Under tilbagetoget har fjenden ikke engang ødelagt sit udstyr.
Og vi omdanner det allerede til egen brug.
Laver landingsbaner, bygger hangarer,
etablerer et forsvar til den dag, vi får vores egne luftstyrker hertil.
Vi ved, at indtil den dag kommer, kan vi bare hænge i og vente.
Kom så, Taxi. Fart på. Grav til.
Måske kan vi grave så dybt, vi ender i Ebbets Field.
Ja. Jeg står næsten på anden base allerede.
Vi mistede fire krydsere i går aftes ved Savo. Men vi gav godt igen.
- Og tabstallene for Tulagi og Gavutu? - Store. Japanerne kæmper til sidste mand.
- Hvor mange fik vi? - Cirka 400 på Tulagi. 800 på Gavutu.
Vi overrumplede dem. Skød dem på stribe.
Kan vi få vores historier i avisen?
Der kommer et fly. Så serjeg, om de kan tage dem med.
Tak, sir.
De første hektiske dage er slut, og vi har ikke ladet stå til.
Dag og nat har patruljerne trængt sig dybere ind i junglen.
Ind i mellem har de set et glimt af fjenden.
Vi venter, ivrige og spændte, på vores første møde med japanerne.
Japanerne har sendt folk ind i faldskærm bag vores linjer.
De har brug for forsyninger. Bring mændene til min lejr.
Løjtnant, du kan læse det. Hvad står der?
Hør engang.
"Fjenden synker i gruset forjeres øjne."
Se, jeg synker i gruset.
Hør. "Afløsningsholdet er nær."
- Hvad sagde jeg? - Fortsæt. Jeg er bange.
"Vi er sikret hjælp fra den kejserlige himmel."
Kun Guds børn kommer i himmelen.
Hør. " Flygt under ingen omstændigheder fra militærlejren."
Det gør premierministeren misfornøjet.
"Fjenden har lidt enorme tab."
"Alle troppetransporter er sunket, og de bedste tropper er blevet udslettet."
- Vi er døde uden at ane noget om det. - Det må vi være. Hvad siger du så?
Er vi det, er vi heldigvis ikke i den kejserlige himmel.
Er vi ikke, er det ikke kokkens skyld.
Sergent.
- Bed kaptajn Davis komme. - Han er på infirmeriet med feber.
Kan jeg gøre noget?
De indfødte siger, der er en flokjapanere i en landsby otte km herfra.
Fangen mener, de vil overgive sig.
De har ingen mad, og de fleste er ubevæbnede.
Tag en patrulje og se, hvad det er for noget.
- Men tag ingen chancer. - Med glæde.
Tag søvejen og hold jer langt nok væk, så de ikke kan skyde jer fra kysten.
Malone.
Tag ham til infirmeriet og lap ham sammen. Han er en ven.
Deres uldne hår er lige noget for en madrasfabrik.
Kaptajn Cross, må jeg følge med? Jeg kender skoven godt.
- Ja, det må du meget gerne. - Tak, sir.
Du er heldig.
Du har en køn sygeplejerske til at pleje dig, mens jeg er på japser-jagt.
Hvis der erjapsere atjage, så skal jeg med.
Nej, jeg gør det beskidte arbejde for dig.
Vores første udfald mod fjenden.
Uden at hoppe i skyttehullerne, mens de flyver forbi,
og dukke os hvert femte minut, mens vi raser mod en usynlig fjende.
Der erjapanere på Matanikau. Mænd af kød og blod ligesom os.
Vi kommer til at stå ansigt til ansigt med dem.
Og som kaptajn Cross siger, vil det være os en glæde.
Hej, kaptajn, se der.
Han bevæger sig væk fra os.
De har set os. De kommer denne vej.
- Lad os vende om. - Nej, han afskærer os.
- Vi klarer det ikke. - Af sted med os.
Dukjer.
- Vi skal måske svømme i land. - Gutter, det har været et storartet liv.
Efter min mening er det alt for tidligt slut.
Sejl op langs med den.
Det er vores kystbatterier.
De har ram på målet.
Da han er sikker på, at ilden har afsløret vores stilling,
har kaptajn Cross besluttet at vente på mørket, før vi går i land nær Matanikau,
selvom japaneren insisterer på, at hans venner, der er sultne og ubevæbnede,
blot venter på at overgive sig i landsbyen.
Vend om. Vi finder vej tilbage til lands.
Mænd, grav skyttehuller på stranden.
- Hvad graver vi efter her? - Jeg tager ingen chancer.
Lad os se os omkring.
Vi må tilbage til stranden.
- Kan du klare det? - Ja.
Hej, korporal. Her kommer kaptajn Cross.
Indstil skydningen.
Hvad er der sket med løjtnant Thurmond?
Det ved jeg ikke.
Soose, se, om du kan finde ham.
Jeg fandt løjtnant Thurmond død, sir.
Vi må underrette oberst Grayson om, at vi har problemer.
- Jeg skal bruge en frivillig. - Jeg melder mig.
Okay. Værsgo.
Natten skrider langsomt frem.
På forunderlig vis formår de - selv de sårede - at kæmpe videre
mod en usynlig fjende, hvis bedrag nu står lysende klart,
mens de inderligt håber, at hjælpen er på vej.
Men da solen står op, forsvinder det sidste håb.
Kun tre af patruljens mænd lever stadig.
De andre, som aldrig havde hørt om Guadalcanal før,
ligger nu døde i skyttehullerne,
som et ufølsomt hav nu begynder at skylle ind over.
Vi må hellere forsøge at nå palmerne.
Okay.
Vi må hellere komme tilbage til Matanikau. Denne gang i massevis og ude efter blod.
Ja, vi tager tilbage til Matanikau. Og denne gang efter blod.
Mænd og drenge drager i krig for første gang.
Uerfarne og nye i junglen.
Gymnasie-atleter, købmænd, taxichauffører.
Mænd med minder om venner, der røg i baghold og blev slagtet.
Jeg så bajonetterne.
Jeg så dem.
Soose, de mærkede intet.
Tag gradsbetegnelsen af. Du skal helst ikke være for synlig.
Tak, kaptajn.
- Er du stadig skydegal? - Det må du hellere spørge japanerne om.
Her.
- Værsgo. - Tak.
- Hej, Butch, har du en cigaret? - Ja. Værsgo.
- Japser-smøger. - Halvt tobak, halvt ukrudt.
Nu kan jeg nyde dem endnu mere. Jeg troede, de var rent ukrudt.
Det var for kaptajn Cross.
Grav et værn til en granatkaster her.
Oberst Grayson giver ordre om kun at skyde mod stranden.
Nogle af vores tropper avancerer foran os.
Videregiv ordren. Skyd kun i retning af stranden.
Videregiv ordren.
Dukjer.
- Hook? - Ja?
Hvad synes du om at slå folk ihjel?
Det er enten dem eller os. De erjo ikke mennesker.
- Det ved jeg, men hvad med første gang? - Det var ikke så rart.
Så gør man det igen og igen. Tænk ikke på det. Så går du fra forstanden.
Se!
- Den skal jeg have. - Vent. Er du tosset?
Vi skyderjo kun på menige. Det er en major.
Du har andet at tænke på end en souvenir. Og hold så hovedet nede!
Bliv her.
- Hvad er der? - Kan du se det samme som mig?
- Er du sergent York eller Gary Cooper? - De var også ret gode.
Så er der en skævøjet mindre.
Hook.
Rør dig ikke. Samarit!
Jeg troede, han var død.
Det ved jeg.
- Skal jeg? - Nej, du skal nok klare dig.
Sikke et smukt sværd.
Jeg lovede en vis person...
Det ved jeg.
Det er umuligt!
Vi må væk herfra.
Kan du gå?
Det trorjeg.
Vent. Jeg bærer dig.
- Hook. Sværdet. - Jeg ved, at du har lovet hende det.
Jeg henter sværdet til dig.
Vil du det? Tak.
Jeg henter også et parjapsere at pynte det med.
- Ambulancen er der. Kan du klare den? - Ja.
- Hvad er klokken? - Nu skal du ikke tale mere.
Hvad er klokken derhjemme?
Jeg troede aldrig, det ville ske for mig. Hvad er klokken?
Hvor er lægen?
Giv ham en blodtransfusion.
- Gå tilbage. Jeg holder øje med ham. - Tak, fader.
Slaget om Matanikau er forbi.
I denne krig med mægtige hære, soldater, tanks, fly og våben
var dette blot et kapitel, en skærmydsel.
Nogle få døde og sårede til statistikken.
Men fjenden er besejret, næsten udslettet, og vi har lært noget.
Oberst Grayson havde ret - det bliver ikke let.
Den første følelse - sejrsrusen - er borte.
Nu er vi veteraner, junglekrigere døbt i blod.
Overmodet er borte eller svundet og erstattet af en ny respekt forjapanerne.
Trætte, tyste og bedøvede.
Mænd med matte blikke tager sig til siden.
Humper af sted med granatchok. De snubler og falder ind i mellem.
Det eneste, man hører, er en jamren nu og da.
De går som fulde mænd eller søvngængere.
Hoveder og ben forbundet, uniformerne i laser.
Utændte cigaretter hænger fra deres læber.
De er gamle før tid.
Drenge med døden afspejlet i deres blik.
De stirrer og husker de venner, de måtte efterlade på slagmarken.
- Ved du, hvad aberne siger? - Nej.
De vidste ikke, at de var på Guadalcanal.
Ja, og al den snak om, at de ville begå selvmord.
Jeg så to skævøjede gøre tegn til at begå "hari kari".
Gæt, om de var glade, når ingen ville give dem en kniv.
- Jeg skal ikke ligefrem bruge den her... - Post!
Kom og hent posten.
- Dubosky? - Her.
- Jensen? - Her erjeg.
- Malone? - Det er mig.
Giv mig det lige?
Kaptajn Cross?
- Det tagerjeg. - Her er to mere, sir.
- Fader Donnelly? - Her.
- Bibler? - Nej, de er for lette. Det er nok en kage.
- Harold Grayson? - Er der noget til Aloysius T Potts?
Slap af, det skal nok blive din tur.
Mcllvoy?
Det erjo mig.
Conchita eller Lolita?
Margarita.
Fra Flatbush idrætsforening.
"Holder du dig i form i disse svære tider? Du skylder dig selv at holde dig i form."
"Bodybuilding-kursus: 25 dollars."
Det erjo et røverkøb.
Jeg ved det: hun er noget af en kvinde. Og hun modsiger dig ikke.
Jeg er blevet mor! Hun hedder Geraldine og er tre måneder gammel.
Han er kommet for tidligt op.
Læs dem her indgående.
Tak, fader. Nu finder vi måske ud af, hvordan det går os.
Din far og jeg var i Røde Kors'blodbank i går.
De serverer dejlige berlinere og kaffe bagefter.
Fra kære mor - og ingen regninger.
Jeg gad vide, om Edith ved det endnu.
- Hvad er det? - Månedens bog.
- Hvad læser du? - Mindes for evigt.
- Hvad handler den om? - Slaget ved Gettysburg.
Du kender vel til Gettysburg-talen?
Hvor Lincoln boede under borgerkrigen.
Du mener krigen fra Borte med Blæsten? Det var en rigtig krig.
Det var det hele.
Nej, et til.
- Dubosky? - Hurra, et brev mere til mig.
Er du sikker på, der intet er til mig? Sammy Klein?
Beklager, Sammy, der er ikke mere post.
De har skrevet, men brevet nåede ikke båden. Du ved, hvordan det er med posten.
Sammy!
Læs det her: "Fra den kommende fru Malone."
Hun må være en dame, hvis du vil giftes med hende.
Problemet med jer fyre er, I aldrig har mødt en dame. Læs nu.
Hvorfor tror du, atjeg kan læse?
HUSMODERFORENINGEN
- Taxi, må jeg låne din barberkniv? - Hvorfor?
Jeg må have tabt min under landgangen.
Lad mig se.
Lige der...
- Gutter, kom og se. - Lad nu være.
Vi må da undersøge det.
- Se, et hår. - Hvor?
Der. Man kan se det med det blotte øje.
- Skal vi barbere det af? - Lad det være og se, hvad det bliver til.
Det er ret nuttet, hvad?
Se, hvad jeg har fundet? Lime-frugter.
Gid jeg havde lidt is, soda og en flaske gin, så stod den på Tom Collins.
- Jeg spøger bare, fader. - Det er helt i orden.
Men finder du alle ingredienserne, så kig forbi.
Rød alarm.
Så går det løs igen.
- Sui. - Sluk bålet.
- Hvor er min hjelm? - Sui.
Kom så. Kom, Sui. Kom så, vovse.
Der er de.
Nu kommer de.
Ned.
Fader Donnelly.
- Han er ramt. - Det er bare en hjernerystelse.
Du skal ikke rulle dig sammen. Hvil hovedet på albuerne i stedet.
Bare vent, til vores fly kommer. Så får de det hedt om ørerne.
Ja, men hvor er vores fly?
Det er helligdag på øen i dag. Forstærkningerne er på vej.
Hæren kommer. Og det er ikke en dag for tidligt.
Vi er trætte efter dagevis med varme og regn,
støv og sygdom, mudder og sult.
Trætte efter ugers kamp
og efter at se fjendens forstærkninger komme fra Bougainville og Rabaul.
Vi er mål for bombeflyene
og har blot seks eller syv Grumman-fly at forsvare os med.
Det er ikke så underligt, at hæren er et kærkomment syn.
Jeg troede aldrig, jeg ville længes efter hæren. Jeg hedder Anderson.
Skønt at se jer. I er som sendt fra himlen!
Hvor mange japsere har du så slået ihjel?
Stille! Det er en militærhemmelighed.
Jeg troede, I ville være i skyttegrave. Her serjo fint ud.
Giv det et par dage mere, makker. Så falmer skønheden ved det.
- Hvor er du fra? - Minnesota.
- Jeg er fra Flatbush. - Det harjeg aldrig hørt om.
Hvad grinerjeg af?
Alle fjendtlige angreb mod lufthavnen er indtil videre afværget.
Skibene er sænket, de faldne tælles i hundredevis.
Men japanerne er en vedholdende fjende.
Nu gemmer de sig i øens huler,
hvorfra fjenden udgør en konstant fare for os.
De skal fordrives. Opgaven hviler på oberst Grayson og hans mænd.
Men det bliver ingen let opgave.
De store huler er naturlige våbenstillinger,
hvorfra man kan dække landskabet med maskingeværild.
Mændene bag maskingeværerne er fanatikere.
De dør hellere på deres poster - lænket til våbnene - end at kapitulere.
De må uskadeliggøres en efter en fra deres gemmesteder.
- Hvad siger du, Hook? - Det lugter af en fælde.
Der er sikkert 30-40 i hver hule. Vi må have dem ud i det fri.
- Malone, du og Potts kender rutinen. - Jeg vidste det.
Klatr op og brug granater. Vi dækkerjer.
- Sikkert. - Forstået.
Tag nogle granater.
Er du klar?
Davis siger, det vil sprænge stedet i småstykker.
Giv mig den.
Benzin og dynamit burde gøre udslaget.
Og nu over til sporten.
Okay, så tier I stille.
Yankees slår dem uden problemer.
- Holder Aloysius T Potts med Yankees? - New York er da min hjemby.
Hvornår er Flatbush blevet en del af New York?
Hvem har sagt det? Det er da lige omvendt...
Sportsmans Park i St Louis var tæt besat med 34.255 fans,
da Cards og Yanks mødte hinanden i anden kamp i verdensmesterskabet.
New York Yankees kaster var Ernie Bonham.
Så er det afgjort...
Cardinals lod deres unge nybegynder spille i et forsøg på at udligne stillingen.
- Kom igen, Redbirds. - Sig nu, hvad det står.
Gode markspillere markerede alle innings, men det var først i 8. inning,
da stillingen var 1-1, at tilskuerne sad som på nåle.
Sig nu, hvad den står!
Jim Brown og Terry Moore var lette at slå ud,
men Enos Slaughter ramte en af Bonhams hurtige bolde
og knaldede den ud i højre side af marken og nåede til anden base.
- Jeg vidste, han kunne. - Det er da ingenting.
Slap af, Ernie. Brug hver af dem med omtanke.
Roy Cullenbine, der lod sig forvirre tidligere i kampen, kastede en perfekt bold.
Sådan ja!
- Men Rizzuto lod bolden komme igennem. - Ud med ham.
Mens han prøvede at få fat i den, løb Slaughter i sikkerhed på tredje base.
- Det ventede jeg også. - Han er ikke inde endnu.
Stan Musial fik Bonham op på et 2-3 kast.
Og da hjemmesidens fans skreg på point, kom han...
- Og resultatet er... - Det kan du ikke. Hvad står den?
Vent.
Og sådan endte kampen altså.
13. OKTOBER
Rød alarm.
Det er første gang, jeg har været i seng med et træ.
Jeg har intet imod de personlige bomber. Men tæppebombningen kan jeg ikke lide.
De mangler vist bare at smide et komfur efter os.
Det kommer her.
- Tag et hiv. - Nej tak.
Man føler sig jo helt nøgen.
Intet andet end kokosstammer mellem os og evigheden.
At dø generer mig ikke. At sidde og vente på det gør.
Den, der siger, han ikke er bange, er et fjols eller løgner.
- Er der plads herinde? - Kom bare ind.
Sid herovre, fader.
- Det lød som 20 cm granater. - Jeg tror, de var større.
Der er en rapport om to slagskibe og otte krydsere ved Savo Island.
- Hvordan går det deroppe? - Okay.
De har nogle gode læger i flåden.
Da det startede, var de midt i en operation.
De måtte fortsætte, ellers var han død.
Lod de ham i stikken? Niksen.
- Hvordan ved du det? Var du der? - Jeg måtte naturligvis blive.
- Det var en bombe. - Ja, nu har deres fly travlt.
De bombarderer Henderson Field.
Gør det noget, hvis jeg siger, hvad jeg tænker?
Det er helt i orden.
Jeg ved ikke med de andre, men det her går hen over hovedet på mig.
Det kræver nogen større end mig at klare det.
Jeg er ikke så god til at bede. Den slags stod fruen for.
Sådan var min kone også.
Jeg ved ikke, om jeg kender den slags bønner. Fader Vor og den slags.
Jeg ved, hvad du mener. Sådan bad jeg, dajeg var barn.
"Fader vor, giv mig dit og dat. Lad Yankees vinde."
Jeg har aldrig været i større knibe i mit liv.
Jeg er ingen helt, men bare en mand.
Jeg kom hertil, fordi nogen jo måtte gøre det.
Jeg vil ingen medaljer have. Jeg vil have, at det får en ende.
Jeg er ligesom alle andre, og jeg kan ikke lide det.
Bortset fra, jeg intet kan gøre ved det.
Jeg kan ikke sige, at bomberne skal ramme nogle andre.
Som sagt er det op til noget større end mig, noget større end nogen anden.
Det, jeg mener, er...
At det vel er op til Gud.
Og jeg spøger ikke, nårjeg siger, jeg håber, han ved, hvordan jeg har det.
Jeg siger ikke, jeg fortryder alt, jeg har gjort.
Når man er så bange, er ens første instinkt at sørge for, at alt bliver tilgivet og er i orden.
Slipperjeg levende fra det, gørjeg sikkert det samme igen.
Det eneste, jeg ved, er, atjeg ikke bad om at ende her.
Og hvis vi dør -
og det kunne det tyde på, at vi gør -
håberjeg bare, Gud ved, vi gjorde vort bedste og lader det være godt.
Måske synes I, det er en særpræget bøn, men det er, hvad jeg tænker og beder om.
At se ens venner blive såret eller dræbt er ikke noget, man let glemmer.
Det er sandt, at vi har dræbt 4, 5, 6 eller 10 for hver mand, vi har mistet.
Det er statistik. Men det er svært at tænke på gutterne som statistik.
For os var de jo bare Joe og Jim, Bill og Whiz og Alabam.
Må Gud være deres sjæl nådig.
Nu kommer de igen.
Vent lidt.
Det er ikke japanere. Det er vores luftstyrker.
Gudskelov! Endelig!
Vores fly, Taxi.
Hvad er det? Flere forstærkninger? Kommer der flere marinesoldater i land?
Fyre fulde af store ord, og som bare klør efter at slås.
Som vi var for et par måneder siden.
De har også en af dem her.
"USO's hovedkvarter. Stor fest i aften. Marine- og flådesoldater er velkomne."
Jeg har fattet den. Husmoderforeningens projekt 782.
Hvordan ligger det med kvinder?
- Med hvad? - Kærligheden, dumrian.
Hvilken kærlighed taler han om?
lkke noget, jeg har hørt om. Det må være en sær skik fra Amerika.
Du er nok rigtig sjov, hvad?
Så I det? Der kom en tankbil fuld af brændstof.
Så kan de måske holde op med at være så nærige med det.
Måske slipper vi herfra til jul.
Men hvilken jul?
- Er der ingen fåretunger? - Nej.
Taxi, nu får vi måske tre måltider om dagen.
Det må være en fejl. Det smagerjo godt.
Det huer mig ikke. Når luksussen begynder, betyder det, marinen rykker videre.
Varmt.
- Hvad sker der? - Du ved lige så meget som mig.
Vi får i hvert fald ikke alt det for det rene ingenting.
Vi har lært ikke at undervurdere dem. Nu ved vi, at de ikke overgiver sig.
Vi ved også, at de ikke har superkræfter.
Vi skyder bedre, slås bedre og tænker som regel bedre.
Det tog os lang tid at slippe af med skråsikkerheden, men nu er vi klar.
Her er fjenden, med stærke stillinger hele vejen igennem her.
10.000 er vores bedste gæt.
De har forstærket deres styrker.
Terrænnet er til deres fordel. Der erjunglen, floder og huler
som på Tulagi, hvor de gemte sig de første dage under invasionen.
De skal ikke undervurderes. De er gode, men vi er bedre.
Indtil videre har vi været i defensiven.
Vi har klaret os flot ved Matanikau, Tenaru og Bloody Ridge.
Men skal vi vinde slaget til sidst, skal vi udvide det besatte område.
For at gøre det har vi tre opgaver.
Et: udslette de japanere, der allerede er på øen.
To: tilintetgøre deres tunge artilleri, der er en trussel mod vores lufthavne.
Tre: etablere nye baser, hvorfra vi kan kæmpe mod andre fjendtlige stillinger.
Det kræver en enorm kraftanstrengelse.
Jeg synes, i morgen er en fortrinlig dag at starte offensiven på.
Den 10. november - 167. jubilæumsår for marinen.
I morgen skal slaget stå.
Men i aften - der måske er den sidste for mange af os -
er der andre ting at tænke på og gøre.
En sang. En, vi plejede at synge om aftenen derhjemme -
Bill og Joe og resten af slænget.
Derhjemme. Først og fremmest derhjemme.
Ting, der aldrig ligger vores hjerter fjernt.
At et brev kunne bringe os tættere sammen, selv så langt borte.
Små ting, der kan indgyde os mod til at overkomme i morgen.
Gutterne er helt fantastiske. Jeg er stolt af at tjene sammen med dem.
Hvis de andre millioner, der træner derhjemme, bare minder om dem,
har vi intet at frygte.
Kære mor, jeg har det godt og håber, at du og far ikke er bekymrede,
for alt er helt i orden - det loverjeg.
Tja, min tøs, du havde nok ikke regnet med at høre fra mig igen.
Men der fikjeg dig.
Når en mand som jeg siger ting til en dame som dig, betyder det virkelig noget.
De siger, at kan vi få ram på dem denne gang, får vi lov at komme på orlov.
Det betyder, atjeg måske ser dig til jul alligevel.
Og jeg mener "ser".
Er du klar, Malone?
Bed mændene stille op på række.
Okay, gutter. Stil op på geled!
Fart på.
Venstre om.
Fremad march.
Endelig er det store angreb undervejs. Denne gang et kæmpe angreb.
Det bliver ikke sidste slag om Guadalcanal, men det er begyndelsen på enden.
Det hersker der ingen tvivl om.
Hvor har situationen ændret sig!
De svære første dage, de kritiske dage, fra landsætningen den 7. august
til 26. oktober, da forstærkningerne og forsyningerne begyndte at komme.
De svære dage er forbi.
Vi behøver ikke længere lade os nøje med at beholde, hvad vi har.
Med hæren ved vor side skal japanerne nu have få at føle, hvordan det er.
At gøre Henderson Field - vores første mål på øen - til en angrebsbase,
hvorfra vi lettere kan ramme den japanske blækspruttes hjerte.
Planen er let.
Tre detachementer - et ad kystvejen,
et fra søsiden og det tredje gennem junglen.
De, der går ad kystvejen, skal holde stillingen.
De, der går ad søvejen, vil angribe fjenden bagfra.
Det centrale slag mod japanernes stillinger vil komme frajunglen.
Hvad med de mænd, der nærmer sig nu?
Marinesoldaterne, der kæmpede så heltemodigt de første dage,
som nu skal tage tyren ved hornene og kæmpe mod fjenden.
Den længe ventede dag med åben kamp er endelig kommet.
Borte er den højrøstede skråsikkerhed fra forrige sommer.
I stedet besidder de den stille kraft, der kun kan komme fra kamperfaring.
Kun én ordre vil lyde.
Til angreb, til angreb, til angreb.
Er det ikke general Vandegrift sammen med oberst Grayson?
- Ved han ikke, det er farligt heroppe? - Det kan du jo sige til ham.
Hej, japser. Du glemte noget.
"Du glemte noget". Jeg er nok sjov.
Det har du lært mig, skævøje.
I dag, den 10. december 1942, er vores sidste dag på øen.
Arbejdet er gjort. Vi forlader øen.
Det er fra admiral WF Halsey, kommandør for Stillehavsstyrkerne.
Der står: "Aldrig i marinens historie"
"harjeres bedrifter været mere storslåede."
"Jeres mod er en kampånd,"
"der har overvundet vanskeligheder og en forræderisk fjende."
"Ingen kommandør kan bede om mere end, hvad I har givet døgnet rundt."
"Jeres anstrengelser har tilføjet et nyt vers til marinens slagsang,"
"sat standarden for vores sejr og er en inspiration for alle amerikanere."
"I dag er vi i flåden som aldrig før stolte afjer."
"Med dyb påskønnelse for fremragende arbejde og i vished om jeres sejr"
"siger vi: 'Gud velsigne jer alle."
Ja, vi går ud og fejrer et fremragende stykke arbejde.
Hæren kommer for at overtage.
Vi overgiverjobbet til dem vel vidende, at de kan fuldføre det.
Se her! Der er endelig et hår.
- Hej, hvordan er der herude? - Det er ret hårdt.
- Vi ses i Tokyo. - Okay. Vi venter på jer der.
TOKYO: 5400 KM
Visiontext tekster: Helle Kaiser-Nielsen
DANISH